A F R I C A
Capul Bunei Speranțe, aflat pe cea mai sudică peninsulă a Africii.
Aici, se întâlnește caldul Ocean Indian, cu Oceanul Atlantic, cel rece.
Și în timp ce se unesc, crează o manta furtunoasă,
care acoperă vârful Muntelui Masă.
Cu toate că e spectaculos, acest acoperiș noros
reprezintă doar o parte a influenței profunde
pe care o exercită aceste două oceane asupra viețuitoarelor de aici.
Și nu doar aici,
ci pe tot întinsul sudului Africii.
PENINSULA CAPE
La 3200 de kilometri nord de peninsulă,
sub nisipul plajelor, încep să miște animale abia născute.
Sute de pui de țestoase-verzi
ies năvală din cuibul sigur.
Fiecare, are doar șapte centimentri lungime,
și trebuie să traverseze 100 de metri de plajă.
Din clipa în care ies din găoace,
simt nevoia de a se îndrepta către ocean.
Puține animale își încep viața cu așa puține șanse de reușită.
Gaia cu ciocul galben.
Corbul cu burta albă.
Dar au apărut așa de mulți pui deodată,
încât vânătorii nu-i pot prinde pe toți.
Acest pui care a ieșit ultimul, pare sortit pieirii.
Dar faptul că a rămas în urmă, i-ar putea fi favorabil.
Corbii sunt lacomi.
Nici măcar țestoasele care ajung în apă nu sunt în siguranță.
Această femelă încearcă să scape.
Încă e în pericol, și nu doar de deasupra.
Crabul de nisip e mai mic decât puiul de țestoasă,
dar are puterea de a-l trage în bârlogul lui.
De data asta a scăpat.
În sfârșit, oceanul.
Mai întâi trebuie să-și tragă sufletul,
dar loviturile valurilor face acest lucru aproape imposibil.
Deasupra valului apa e mai lină,
dar nici aici țestoasa nu e în afara pericolului.
Se scufundă.
Exact la timp.
Doar un pui dintr-o mie va ajunge la maturitate,
dar dacă va supraviețui, va ajunge până la 80 de ani.
Deocamdată, începe să exploreze oceanul.
În timp ce țestoasa dispare în adâncul oceanului,
înoată în unul din cei mai puternici curenți de pe planetă.
Curentul Agulhas.
Agulhas se îndreaptă spre sud, către Peninsula Cape,
transportând aproape 400 de miliarde de litri de apă caldă, în fiecare zi.
Aceste ape tropicale sunt foarte calde și se evaporă la scale uriașe.
Vaporii de apă se înalță, până când se răcesc și se condensează în nori.
Când norii se deplasează spre țărm,
aduc cu ei ploaia, în cea mai puțin explorată zonă a planetei.
Munții Mozambicului.
Acesta este cel mai umed loc din sudul Africii.
Zeci de ani de război civil au ținut călătorii deoparte,
de acest ținut foarte puțin cunoscut.
Cu ajutorul cartografierii prin satelit s-a observat cât de vaste
sunt pădurile care cresc aici,
iar acum este cunoscută ca Jungla Google.
Ar putea fi numită, la fel de bine, pădurea fluturilor.
După ce ploile se opresc, fluturii apar în numere foarte mari.
Imediat ce li se usucă aripile, își iau zborul.
Care e scopul lor? Să-și găsească o pereche.
Dar cum vor reuși?
Sunt câteva mii în apropiere, dar frunzișul e atât de des,
încât le vine greu să se găsească.
Au găsit o soluție impresionantă.
Urmează cursul râurilor și călătoresc spre un teren mai înălțat.
Călătoria poate dura ore de zbor continuu.
În cele din urmă, ajung în singurul spațiu deschis de aici.
Vârful lipsit de copaci al muntelui Mabu.
Aici, nefiind limitați de pădure,
țin un bal al fluturilor.
Acum, fluturii au la dispoziție tot spațiul pentru a face curte.
Masculul are o strategie simplă.
Zboară mai sus și mai repede decât competitorii,
și poate va câștiga o femelă virgină.
Această adunare spectaculoasă, nemaivăzută de străini,
durează jumătate de oră în fiecare dimineață,
timp de câteva săptămâni pe an.
După ce s-au împerecheat, femelele coboară în pădure și depun ouăle.
Această pădure există datorită umezelei care se ridică
din cauza caldului curent Agulhas,
la câteva sute de kilometri, în Oceanul Indian.
Apa de ploaie curge înspre sud, de pe cel mai înalt vârf al munților Mozambic,
către câmpiile din estul peninsulei.
Și acolo unde terenul se aplatizează, râurile crează o mlaștină de 80 km pătrați.
Aceasta este Gorongosa.
Aici, felurite animale încearcă să prindă pește.
Somnii cu mustăți lucrează împreună.
Iau o gură de aer la suprafață,
și apoi o eliberează sub apă, formând o plasă de bule.
Astfel, peștii sunt prinși în capcană.
Sunt suficienți pești pentru toate animalele.
Fiecare specie are propria tehnică de a-i prinde.
Pe de-o parte e bine să ai ciocul mare,
dar trebuie să știi și cum să îl folosești.
Acest pelican tânăr mai are multe de învățat,
și nu prea are mult timp la dispoziție.
Munca în echipă ar putea fi soluția.
Funcționează pentru acest stol,
iar acest pelican începe să se descurce.
Dar va reuși să înghită acel somn?
A fost o greșeală.
Apa de ploaie, care se găsește puțin timp în mlaștina Gorongosa,
este acum amestecată cu mâl și nisip.
De-a lungul țărmului, râuri pline de sedimente... Zambezi, Limpopo,
Save... curg înspre ocean,
și se întâlnesc cu curentul Agulhas.
Ce se întâmplă cu tot acest nisip?
De-a lungul mileniilor, Agulhas a transformat nisipul
într-un complex peisaj subacvatic.
Această uriașă sculptură în nisip, o reprezintă arhipeleagul Bazaruto,
cel mai vechi arhipeleag din lume.
Arată de vis, dar viața aici nu e deloc ușoară.
Timp de 100.000 de ani, curentul Agulhas a lovit
aceste dune inundate, cu furtuni subacvatice de nisip.
Dar acolo unde apa e adâncă, la adăpost de aceste furtuni,
hrana transportată de pe continent alimentează o explozie de viață.
Aici domnește un vânător rar.
Trevally-ul uriaș.
Are mărimea unui om, și este cel mai puternic pește din ocean.
În ciuda mărimii lor, sunt destul de rapizi atunci când vânează.
Peștele-rege este de regulă singuratic,
dar timp de câteva săptămâni pe an, se adună în locuri
precum arhipeleagul Bazaruto, și se pregătesc pentru o călătorie uimitoare.
O călătorie care-i duce mult în interiorul continentului.
Râul Mtentu.
Conducătorul peștilor-regi îi dirijează în amonte.
Cu cât înaintează,
se transformă din vânători agresivi în pelerini devotați.
La mai mulți kilometri de mediul lor natural,
se opresc, ca la un semn, și încep să înoate în cercuri.
Alți pești oceanici care migrează în amonte, o fac pentru
a se înmulți, dar nu există vreun semn că acești pești își depun icrele.
Și nici nu sunt în căutare de hrană. Așadar, ce fac?
Într-adevăr, scopul acestui comportament ciudat, încă nu e cunoscut.
În câteva săptămâni,
se vor înapoia în ocean.
Viața peștilor-rege, ca și a țestoaselor, a fluturilor,
sau a pelicanilor, este influențată de curentul Agulhas.
Dar puterea de influență nu ajunge mai departe.
Și iată și motivul.
Munții Drakensberg.
Localnicii spun că vulturii se înalță atât de mult,
încât pot vedea viitorul.
Aceste stânci abrupte, înalte până la 3000 de metri,
opresc înaintarea norilor de ploaie,
drept urmare, pământul de la poale este foarte însetat.
E cea mai mare întindere de nisip din lume.
Un deșert ce pare fără margini,
ocupă partea centrală a sudului Africii.
La mii de kilometri spre vest,
unde deșertul se întâlnește cu Oceanul Atlantic, predomină un alt curent.
Dar curentul Benguela, care circulă în vestul Africii,
are o caracteristică diferită.
E extrem de rece, plin de elemente hrănitoare.
Și înțesat cu viețuitoare.
Marele rechin alb.
Își poate crește temperatura corpului cu 10 grade
mai mult decât apa dimprejur.
Pentru a reuși acest lucru, are nevoie de hrană.
Aceasta e o adevărată comoară... trupul unei balene moarte.
Carcasa atrage mai mulți rechini, de la kilometri distanță.
Și aici, lângă Cape Town, numărul lor e prea mare.
În loc să se hrănească în dezordine,
acești rechini mănâncă elegant.
Înoată unul lângă altul, pentru a-și compara mărimea.
Apoi se hrănesc în ordine.
Această femelă este cea mai mare, așa că dânsa începe.
Următorul mănâncă doar când aceasta îi permite.
Apele curentului Benguela sunt foarte bogate în hrană,
încât suportă cea mai mare populație de rechini albi de pe planetă.
Și sunt așa de reci,
încât atrag unele animale surprinzătoare pentru aceste meleaguri.
Pinguinii.
Pinguinii africani.
Această femelă se întoarce pentru a-și ajuta partenerul.
Bineînțeles că nu există gheață,
dar aceste stânci sunt la fel de alunecoase.
Dar unele obstacole sunt mai periculoase decât stâncile alunecoase.
A venit rândul lui să se hrănească, așa că o lasă pe femelă să îngrijească ouăle.
Aceasta trebuie să înfrunte o problemă specifică numai acestor pinguini.
Pentru următoarele 10 zile, trebuie să-și protejeze ouăle
de soarele african.
Un strat gros de pene care o ajută în apele reci, acum o sufocă.
Expusă soarelui,
ea trebuie să facă umbră oulelor, în loc să le încălzească.
Totul pare cu susul în jos.
Unii dintre ei nu rezistă temperaturii ridicate.
Unul din vecini își părăsește cuibul.
Oul lui nu va supraviețui.
Și nu e singurul care renunță.
Sunti ani când se naște nici măcar un pui.
Pinguinii sunt adaptați
pentru a rezista la temperaturi de -40 de grade Celsius,
și nu la călduri de 40 de grade.
În cea mai călduroasă parte a zilei, în cel mai nepotrivit moment,
puii ei încep să iasă din găoace.
Chiar când puii au nevoie de ea, ajunge la limita rezistenței.
După 10 zile de pescuit,
masculul se întoarce, și preia grija cuibului.
Nu e prea târziu?
Își întâmpină puii pentru prima dată.
Temperatura scăzută a curentului Benguela a adus pinguinii aici,
dar chiar acest frig e un mare dezavantaj,
pentru că nu crează ploi însemnate.
Totuși, produce umezeală sub altă formă.
O manta deasă de ceață se ridică de deasupra oceanului,
și se condensează pe acest teren însetat.
În fiecare an, deșertul prinde viață, cu o etalare uimitoare.
Apa este insuficientă așa că acest spectacol nu va dura mult timp,
iar plantele se grăbesc să atragă insectele ce răspândesc polenul, cu ajutorul culorilor.
Namaqualand, o fâșie de 1000 de km de deșert,
este acoperită cu un covor de flori.
Soarele dimineții deschide o margaretă de Namaqua,
și dezvăluie un cărăbuș adormit înăuntru.
Noaptea este foarte rece, iar cărăbușii se adăpostesc în interiorul
petalelor închise ale margaretelor.
Acest obicei este folositor ambelor părți.
Cărăbușul se încălzește, iar floarea este polenizată.
Acum, cărăbușul are probleme mai urgente. Trebuie să-și găsească o pereche.
În căutarea lui, sare din floare în floare, polenizându-le.
În sfârșit, a zărit o posibilă parteneră.
O prințesă aurie.
Dar iată că apar necazuri.
Un rival.
Nu e timp pentru prezentări.
Se mișcă prea încet.
Cei doi se încaieră imediat.
Femela se va împerechea doar în interiorul margaretei,
așa că ei se luptă pentru a ocupa floarea.
Sunt așa de absorbiți de luptă, încât o împing pe femelă.
Pretendentul este alungat.
Câștigătorul nu pierde timpul.
În sfârșit!
Va exista o nouă generație de cărăbuși,
care să polenizeze florile din Namaqualand.
Marea partea a anului, acest ținut este extrem de arid,
dar, uneori,
dinspre ocean se abat furtuni scurte și violente.
Gazelele sud-africane au cutreierat acest deșert
în căutarea unei astfel de averse locale.
Iarba începe să încolțească..
Se merită sărbătorit!
Gazelele se bucură executând astfel de salturi.
Nu știm exact din ce motiv fac asta.
Cea mai simplă explicație e că dansează de fericire.
Cel mai sudic punct din Africa.
Aici se ciocnesc cei 2 importanți curenți, caldul Agulhas, și frigurosul Benguela.
Această coliziune atrage multe specii de animale.
O turmă uriașă de delfini, în număr de 5000 de capete.
Iar în urma lor,
vine cel mai mare prădător din Africa.
O balenă Bryde.
Această femelă măsoară 15 metri,
și cântărește cât o familie de elefanți.
Delfinii urmăresc un banc de sardine,
în număr de milioane.
Dar acești pești de apă rece se îndreaptă către o barieră impenetrabilă
de apă caldă, pe care nu o pot traversa, curentul Agulhas.
Sunt prinși în capcană.
Acum e șansa balenei.
Sardinele sunt foarte agile,
încât balena nu prinde decât câteva la fiecare încercare.
Apar din ce în ce mai mulți vânători.
Balena are nevoie de ajutorul celorlalte animale, pentru a împinge peștii în sus,
blocându-i la suprafață.
Acum nu mai au scăpare.
La fiecare întoarcere, pierde timp prețios,
timp de care profită cei mai rapizi.
Balena Bryde probabil știe că
această ocazie nu va ține mai mult de cinci minute.
La ultimele atacuri, a prins premiul cel mare.
Forțele care au generat aceste eveniment,
au influențat și viața animalelor din alte regiuni, nu doar aici.
Fără acești curenți, sudul Africii ar fi un deșert.
Dar combinate, puterile diferite ale curenților Agulhas și Benguela,
au transformat Peninsula Cape
într-un tărâm unde viața poate înflori.
Insulela Comoro, din estul Africii,
este un paradis pentru țestoasele verzi.
În fiecare an, un milion de pui ies din găoace pe aceste plaje,
dar au foarte mici șanse de supraviețuire.
Echipajul nostru a venit aici pentru a filma primele minute dramatice
din viața acestor pui de țestoase.
A fost atât o provocare tehnică, cât și una emoțională.
Doar când filmezi la nivelul puilor de țestoasă,
realizezi ce călătorie uriașă au de parcurs de-a lungul plajei.
Așa e bine. Minunat.
Avem nevoie de tot acest echipament complicat
pentru a putea pătrunde în lumea țestoaselor, care au câțiva centimetri.
După ce au trecut de nisipul mai moale, ajung la o porțiune de plajă mai dură
și atunci începe adevăratul sprint.
Sunt disperate să ajungă în apă,
pentru ca oceanul se vede la orizont.
Le urmărim de-a lungul călătoriei, și ne atașăm de ele, le susținem.
Încetinește puțin. Ușurel.
Deodată, a apărut un stol de corbi,
și au început să ridice țestoasele. E nedrept!
Au venit mai mulți. Din ce în ce mai mulți.
Mi-e milă de ele.
E chiar supărător,
mai ales când mă uitam prin cameră,
încercând să filmez cum țestoasa încearcă să traverseze plaja,
și deodată, apare de nicăieri un cioc, și s-a terminat.
Acel pui de țestoasă s-a dus.
Țestoasele care reușesc să scape de primejdiile de pe plajă,
mai au de înfruntat și puterea valurilor.
Cel puțin, acolo sunt în elementul lor.
Nu același lucru se poate spune și despre cameramani.
- Sunt mai rapide decât tine, nu? - Da.
E un pic rușinos.
Să te întreacă cineva care abia s-a născut.
Când vezi puii plecând de pe plajă,
și intrând în apă, te gândești că vor fi distruși.
Încearcă să înoate, dar sunt aruncate înapoi.
Totuși, se redresează și continuă să înoate până ce te depășesc,
și ajung în siguranță. E uimitor.
Chiar dacă peste tot erau ridicați de prădători, acești pui au continuat.
Sunt foarte bătăioși.
Ceea ce a urmat, a fost și mai neplăcut.
Un val foarte mare a inundat plaja.
Și puii de țestoasă aflați încă în cuib, vor supraviețui doar cu noroc.
Vezi cum face bule? Se vede aerul.
Asta înseamnă că, fiecare țestoasă
după acea linie, e ca și moartă.
Să sperăm că nu va fi cazul, dar...
După cum spuneai, nu avem de unde ști. Să vedem ce se va întâmpla.
Peste tot în lume, numărul țestoaselor este în scădere.
Ouăle lor sunt furate,
adulții sunt vânați pentru carne,
și se îneacă în plasele de pescuit.
Dar în insula Comoros, au prieteni.
E înduioșător cum localnicii fac tot posibilul pentru a proteja țestoasele,
pe care le percep ca fiind ale lor.
Și unii din puii de țestoasă au supraviețuit fluxului.
Deja am găsit
doi pui de țestoasă în cuib.
Unu, doi, trei, patru, cinci.
Dacă salvăm aceste cuiburi,
îi ajutăm să plece.
E satul meu.
Trebuie să protejez puii de țestoasă,
dar și țestoasele mari.
E pentru binele tuturor.
Tot satul vine să ajute micile țestoase.
Dar cea mai importantă strădanie, este de a proteja țestoasele adulte
de străinii care le vânează pentru carne.
Supraveghează singuri plajele
și se asigură că braconajul este scăzut.
Protecția oferită de acești oameni, face ca acest loc să fie între puținele din lume
unde numărul țestoaselor este în creștere.
În mod remarcabil, și populația din Itsamia s-a dublat în ultimul deceniu.
În timp ce perioada de filmare se apropie de sfârșit,
cameramanul Kevin Flay a observat că unele țestoase
care au ajuns în valuri, mai înfruntă un ultim pericol.
Am filmat cum o gaie a coborât în picaj și a luat țestoasele chiar din apă.
Trebuia să spunem și această parte a poveștii.
Scopul nostru e să filmăm sub apă,
uitându-ne în sus, când are loc acțiunea,
lucru care e foarte dificil.
Trei, doi, unu...
Hotârâtă, echipa noastră ocupă pozițiile.
Gata, gaia și-a luat zborul.
Nu puteam vedea pe unde merg, pentru că aveam capul lipit
de vizor, și mă tot loveam de stânci și alte lucruri.
Încercam să păstrez camera asupra țestoasei.
Ceva s-a apropiat.
S-a năpustit către suprafața apei.
Vedeai gaia de sub apă?
Da, îi vedeam forma.
- În timp ce înregistrai? - Da.
- Dar nu a luat țestoasa. - Nu, nu a luat-o.
Probabil e mai bine pentru amândoi. Noi am prins niște cadre subacvatice
cu gaia, iar țestoasa a scăpat!
Acesta nu e singurul pui norocos.
Cu ajutorul sătenilor din Itsamia, alte mii au acum șansa de a ajunge în apă.
Doar cu ajutorul populațiilor indigene se poate continua acțiunea de prezervare.
Dacă se transmite din generație în generație, atunci avem o șansă de reușită.
E incredibil faptul că fac asta,
și ar trebui să vedem acest lucru din ce în ce mai des.
E greu să nu admirăm micile țestoase
în timp ce trec prin toate problemele.
Acest pui de țestoasă nu va mai urca pe uscat,
decât atunci când se va întoarce pe insulă pentru a-și depune ouăle.
Cu puțin noroc, va găsi plaja încă sub protecția
locuitorilor din Itsamia.
Traducere: TIGRUTZU